Emili Tintorer i Vilaseca - (:unkn) unknown (My University, 2022)
Llicenciat en Dret el 1892, Emili Tintorer va decantar-se per les lletres i, concretament, pel teatre. Associat amb Lluís Via i Josep Oriol Martí, escriuen sota el pseudònim «Tres ingenios ignorados» el drama Marta y María o La muerte de Maceo (1896), inspirat en la guerra de Cuba, i, signant-la obertament, la traducció a l’espanyol de Cyrano de Bergerac (1899), d’Edmond Rostand. Tot i això, la seva activitat professional se centraria en el periodisme, en què s’especialitza com a crític teatral. Tintorer, com altres membres de la seva generació, fa el canvi a la llengua catalana com a mitjà de propagació, en consonància amb els valors del naixent catalanisme polític. Així, forma part dels impulsors dels catorze exemplars de Setmana Catalanista (1900), suplement literari de La Opinión de Cataluña (1899-1901). Aquest mateix nucli constituiria la base del setmanari Joventut (1900-1906), òrgan modernista pertanyent a la Unió Catalanista, en el qual Tintorer s’ocupa de la secció teatral. A més de qüestions teatrals, Tintorer hi publica articles d’altres matèries com els de la sèrie «Per ull de garbell», de denúncia social, per un dels quals va ser empresonat, o els tres escrits de «Divagacions filosófich-socials» (1904), a més d’algunes narracions o l’interessant «Proleg» d’un suposat llibre inèdit, Memories d’una donzella, que podria ser un projecte de novel·la. A Joventut apareix el capítol sobre Don Juan Tenorio (1902) que forma part del llibre, llavors inèdit, La moral en el teatre (1900/1905), decàleg estètic i ideològic de l’autor. El 1909 aplega una selecció de Joventut a Petites convencions / Teatre / Anna, de caràcter més heterogeni, centrat sobretot en la crítica dels costums i de la moral a través dels 28 escrits de la sèrie «Observacions sobre la vida moderna. Apuntes pera un llibre... que no surtirá may», a banda d’altres articles de teatre i de la narració «Anna».
En paral·lel a l’activitat publicística, Tintorer segueix conreant la creació dramàtica. En primer lloc, per bé que no la signa, participa en la traducció al català de Quan ens despertarem d’entre els morts (1901), d’Henrik Ibsen, amb un extens pròleg de Tintorer. És també a la «Biblioteca Joventut» que prologa Titellas febles (1902), de Frederic Pujulà i Vallès, en col·laboració amb el qual escriu El Geni (1903), continuada per El Boig (1907). Amb Pujulà també confegeix la «fantasia tràgica» Dintre la gàbia (1905), i, en solitari, Mal de verge (1906), que no s’estrena. La mateixa circumstància afecta El Boig, tal vegada per la mala rebuda d’El Geni, muntada per Adrià Gual (1904), i de Dintre la gàbia, estrenada per la companyia d’Adelina Sala i Enric Giménez (1905).
Sigui per falta d’acceptació o per la pèrdua de la plataforma de Joventut, Emili Tintorer no publica cap obra teatral després del 1907. Dissolt el setmanari catalanista, s’incorpora com a crític al diari Las Noticias, en el qual exercirà, en castellà, fins ben entrada la Guerra Civil. A més, seguirà publicant columnes d’opinió sobre temes diversos, sovint sota el pseudònim de «Max». Tintorer, a més, va contribuir, com a membre del comitè de lectura, a l’activitat del Sindicat d’Autors Dramàtics Catalans (1911-1913). Degà de la crítica teatral barcelonina, coincidit amb el canvi de règim (1939), que comporta la desaparició de la majoria de capçaleres, entre les quals Las Noticias, Tintorer s’aparta definitivament dels escenaris.
Superada l’efervescència patriòtica ‒en clau espanyola‒ que vehicula el drama Marta y María (1896), d’estructura fulletonesca, i de retòrica ampul·losa, Tintorer esdevé un dels abanderats més càustics del modernisme ibsenià, a favor de propostes més o menys naturalistes i del drama d’idees. Des de Joventut, vehicula un perfil intel·lectual que advoca per l’antiromanticisme i l’anticonvencionalisme. Així, es forja una fama de crític tenaç, amb el rebuig força habitual de la gran majoria d’estrenes a Barcelona. Per l’ascendència de Joventut, Tintorer esdevé un dels comentaristes més influents del primer quinquenni del segle XX, però el seu pes es dilueix amb la desaparició de la revista i l’emergència d’altres valors estètics, que es consoliden al voltant del Noucentisme, que recupera la convenció literària com a criteri prescriptiu. Fins llavors, Tintorer havia exercit un paper rellevant en la difusió de les obres i valors d’Ibsen, però en les creacions com a dramaturg, coordinat amb Frederic Pujulà, no assoleix l’arrelament suficient de models epígons, possiblement per un excés de retoricitat deutora de motllures victorhuguesques. De la mateixa manera que Mal de verge (1906) plasmava en format teatral les premisses sobre la convenció que emanen del conjunt de La moral en el teatre (1905), estructurada a partir del binomi veritat-falsedat del corpus ibsenià, el 1909 rectifica sobre la qüestió en la conferència De la convenció en el Teatre y en la Vida, en què admet que el teatre no és una reproducció del real, sinó una construcció humana i ideal que, no volent-ho, embelleix aspectes del real. A més, hi fa una ardent defensa del teatre de Gerhart Hauptmann, de qui destaca l’obra Ànimes solitàries perquè defensa una visió sense mistificacions de la vida i alhora aporta un ideal de reforma, de catarsi. Fet i fet, Tintorer mantindria els postulats del modernisme social que conceben el teatre com una eina pedagògica. Així com el seu concurs en el bloc modernista prenoucentista ha estat estudiada a bastament, la producció crítica posterior no ha rebut la mateixa atenció.
Keywords: Crític de teatre, dramaturg i traductor