El jardí abandonat - Santiago Rusiñol (Barcelona: L'Avenç, 1900, 2017)
El jardí abandonat : Quadro poemàtic
Santiago Rusiñol definí El jardí abandonat com a «quadro poemàtic», a diferència de L'alegria que passa i Cigales i formigues, que són quadres lírics. D'un sol acte, la peça consta d'un preludi i deu escenes, i s'obre i es tanca amb la intervenció d'un Cor de Fades, que reciten quartets hexasil·làbics.
L'autor posava èmfasi en l'aspecte «descuidat» a l'hora de descriure l'escenari, un jardí «amb pàtina de vellesa» on regna la mateixa solitud i l'harmonia d'algunes de les seves pintures. Els personatges femenins —Aurora, la dona-lliri, d'estètica pre-rafaelita; la Marquesa, la seva àvia, un ésser visionari de ressons maeterlinckians, Gertrudis, una vella cambrera— s'hi reclouen, íntimament lligades a l'essència decadent d'aquest claustre-cementiri, que simbolitza la poesia. Els personatges masculins —Lluís, que personifica el vitalisme ambiciós, i Ernest, cosí d'Aurora, l'artista somiador i alter ego de Rusiñol— intenten arrencar Aurora del jardí-mort per dur-la al món-vida.
El jardí abandonat ha estat considerada l'única temptativa veritablement reeixida de la dramatúrgia de Rusiñol en el marc del simbolisme, malgrat que l'obra inclou elements propis de l'estètica decadentista (Casacuberta: 1999). Tant les descripcions de l'espai com els diàlegs dels personatges confereixen un elevat contingut simbòlic i al·legòric al quadre poemàtic.
L'antagonisme entre els personatges femenins i els masculins contraposa la bellesa ideal de la poesia a la realitat prosaica, una dicotomia, entre decadentisme i vitalisme, que Rusiñol superà en aquesta obra trobant ponts de diàleg entre dos mons inconciliables, lluny de la ruptura entre l'art i la societat que havia plantejat en altres obres com L'alegria que passa. Els personatges femenins, essència del jardí i per tant del món de la poesia, personifiquen la concepció de l'art i de la bellesa que en aquells moments defensava l'autor i s'oposen a les lleis de la prosa, encarnades per la força de Lluís. Ernest és capaç de captar la bellesa d'Aurora però també ha de renunciar a endur-se-la del seu temple perquè per a ell «el camí és la vida». L'última flor, «de flaire esmortuïda», que Aurora ofereix a Lluís simbolitza la impossibilitat de casar els dos mons, alhora que els lliga en la memòria. Tant l'artista com l'home d'acció recullen, per tant, el consol de la dona-poesia, el record de la seva existència, com un element indispensable per a la pervivència del món real.
Rusiñol la començà a redactar el 1898. L'estiu de l'any següent se'n va fer una lectura a Sitges, en una reunió íntima organitzada per l'Agrupació Catalanista de Sitges. El 6 de juny del 1900 Adrià Gual en va fer una lectura pública a la Sala Parés, de Barcelona, en el marc d'una exposició de Ramon Casas. Aquesta vegada la lectura s'acompanyà de la interpretació de la partitura que Joan Gay havia compost per a l'obra. Rusiñol no confiava que la peça es pogués arribar a representar, atès que opinava que el públic espanyol estava poc avesat a les obres poemàtiques.
El jardí abandonat no s'estrenà fins al cap de vint-i-vuit anys. La companyia de Maria Vila i Pius Daví la dugué a l'escenari del Teatre Romea la nit del 28 de maig del 1928, amb un caràcter emblemàtic i en un context d'homenatge a Rusiñol. Salvador Canals, l'empresari del Romea, accedí a incloure a la cartellera d'aquella temporada l'únic drama russinyolià que no s'havia representat mai perquè l'autor no disposava d'originals, «no tenia ganes d'escriure per al teatre», tal com havia manifestat ell mateix.