Teatre Romea - (:unkn) unknown (My University, 2022)
Tal com relata el Diario de Barcelona del 17 de novembre del 1863, el Romea nasqué a partir de la rehabilitació del saló de la Sociedad Artesana Barcelonesa localitzada al carrer de l'Hospital, a prop del Teatre Odeon, i utilitzat habitualment com a sala de ball. Francesc Curet descriu que exteriorment l'Odeon i el Romea semblaven bessons i no es distingien en res d'una casa particular qualsevol. Només el rètol indicador damunt de la porta assenyalava l'existència d'un teatre.
La sala de butaques d'aquest primer local era molt senzilla. Des de la façana entre mitjaneres es creuava un espaiós saló i una mena de galeria en què se situaven les escales per accedir a la sala d'espectacles, de perímetre quadrat. Les butaques eren estretes i el decorat de l'escenari molt simple, però el Diario el considera «digno de ser frecuentado por la buena sociedad».
El 18 de novembre va inaugurar-se el teatre, conegut com «el del carrer Hospital». Sembla que, d’inici, se li va voler dir Teatro de Don Jaime el Conquistador, però quinze dies després de la inauguració va adoptar el cognom de Julián Romea, un ídol de l’escena que estava greument malalt –d’aquí la decisió de retre-li aquest homenatge–. El Romea va ser fundat per Miquel Gasset i Bosch, el seu gerent durant 30 anys, per oferir obres d’autors castellans; funcionava gairebé cada dia, igual que el Principal, el Liceu o el Circ Barcelonès, i tenia una capacitat per a sis-centes persones.
L'any 1913 s'hi realitzà una reforma amb la qual s'amplià la platea i els pisos i gràcies a la qual s'aconseguí un aforament de 1.500 persones. L'any 1943 es tornà a reformar després de la compra del local per l'empresari madrileny Juan José Cadenas, que aconseguí donar un nou impuls a la programació del teatre.
El 1961 es presentà a l'Ajuntament de Barcelona un projecte de remodelació per encàrrec de la societat Romea S.A.–constituïda pels senyors Julián Reyzabal Delgado i Juan Serrat Huguet, propietaris del teatre des del 1960–. La proposta per reformar l'edifici consistia a construir una sala destinada a cinema a peu de carrer i una altra sala d'espectacle per a teatre de butxaca a la planta soterrani. Per sort, el 1962 un grup d'empresaris catalans, format pels senyors Domènec Valls Taberner, Josep Canals Ramon, Francesc Recasens Mercadé, Rossend Riera Sala i Agustí Pedro Pons, adquiriren el local, preservant-lo d'altres usos i procedint a una reforma que es va encarregar a Nicolau Maria Rubió i Tudurí.
El 1964 s'hi féu una altra remodelació, que afectà a vestíbul i planta baixa. L'any 1981 obrí una nova etapa com a seu del Centre Dramàtic de la Generalitat de Catalunya, sota la direcció de Xavier Fàbregas (1980-1981), Hermann Bonnín (fins al 1988) i Domènec Reixach (fins al 1998). El 1992 el Romea va ser novament remodelat amb les obres dirigides per l'arquitecte Joan Rodon i el consultor escènic Dino Ibáñez.
Després d'un llarg recorregut de col·laboració amb la Generalitat de Catalunya, que acabà l'any 1997, la propietat de l'empresa buscà una nova via de continuïtat per al teatre, que trobà amb l'empresa Focus. El mes de juny de l'any 2001 es creà la Fundació Romea, impulsada per Serveis de l'Espectacle Focus, amb el suport inicial de Caixa de Catalunya, El Periódico de Catalunya (Ediciones Zeta, SA) i Romea S.A.
Miquel Gasset i Bosc, gerent del Circ Eqüestre i de l’Olimp i director per un temps del Liceu, va fer-se càrrec del teatre, que primer es va oferir a societats privades per a les funcions dels seus associats, un costum estès a la Barcelona vuitcentista. L’any 1865, no obstant, l’activitat professional del teatre ja era un fet, després que Frederic Soler marxés de l’Odeon, el seu feu, per emprendre l’aventura del Teatre Català. Soler, que el 1864 havia estrenat amb èxit a l’Odeon L’esquella de la torratxa, va accedir que l’actor Gervasi Roca representés Les joies de la Roser al Romea el 19 de maig del 1866, cosa que va obrir la porta a la creació del Teatre Català, una empresa que Gasset va encomanar a Soler. Sota la direcció artística del dramaturg, el Teatre Català va anar guanyant públic, i ni tan sols la prohibició de representar obres exclusivament catalanes, dictada per reial decret el 26 de gener del 1867, va entorpir el seu camí: la resolució exigia que, almenys, un dels personatges de les obres parlés en castellà, però només va aconseguir que l’únic personatge de parla castellana que s’hi incorporava fos el més ridícul possible. La resolució es va derogar amb la revolució de 1868.
Si la comèdia va ser el gènere dominant de les temporades de Teatre Català, Frederic Soler va ser-ne l’autor més representat; l’èxit de la seva producció dramàtica va fer possible la creació d’una companyia estable amb figures com Gervasi Roca, Lleó Fontova o Iscle Soler. Arribat l’any 1890, l’hegemonia de Soler va perillar amb el relleu de Gasset al capdavant del teatre –el nou empresari fou Ramon Franqueza– i, sobretot, amb la irrupció d’Àngel Guimerà. L’autor de Mar i cel representava una modernitat que Soler havia perdut feia temps; després d’una etapa d’enfrontament entre ambdós autors, Guimerà se’n va anar al Novedades i va dur-se amb ell Fontova i altres actors del Romea, fet que va aguditzar la crisi.
La realitat és què, al tombant de segle XX, el modernisme s’imposava a la cartellera del Teatre Català, i autors com Ignasi Iglésias, Rusiñol o Pous i Pagès van guanyar la partida al drama més tradicional. L’empresa va tenir una vida intensa del 1900 al 1906, però les desavinences entre els socis del Romea van provocar la sortida de Franqueza i, amb ell, la del Teatre Català. La temporada 1909-1910 encara hi va haver intents agònics per evitar que el teatre castellà fes el Romea seu, amb la traducció d’obres estrangeres; malgrat tot, la que Josep Carner va fer de Les alegres comares de Windsor, de Shakespeare, va marcar la fi del Teatre Català. La temporada següent, els autors foren Lope, Calderón, Valle, Benavente o Muñoz Seca, als quals s’hi van anar sumant d’altres, com los Hermanos Quintero, fins que el 1917 Iglésias, Pous i Pagès i Pere Corominas van buscar el mecenatge d’un banquer, Evarist Fàbregas, per recuperar el teatre en català. El fracàs de l’intent va espantar el banquer, però va engrescar Josep Canals, un home de negocis amb una visió comercial més moderna. Canals va introduir al Romea el teatre contemporani de Somerset Maugham, Eugene O’Neill o Pirandello en traduccions catalanes. A més, va interessar-se pel teatre infantil i, molt especialment, per Folch i Torres, l’autor més rellevant del gènere.
Aquestes mesures van retornar el protagonisme al Romea, fins que el 1926 Canals va traslladar la Gran Companyia Catalana del Romea al Novedades i va programar el del carrer Hospital amb il·lusionisme, sarsuela castellana o varietats, per tal d’emportar-se el públic cap al teatre del carrer Casp.
La companyia Vila-Daví va mirar de reconduir la programació del Romea, però el seu esforç no va donar fruit i l’any 1933 s’hi va estrenar la darrera obra en llengua catalana. A partir d’aquest any, no hi va haver autors autòctons ni quadre escènic estable: Arniches o els Quintero i companyies castellanes de gira coparen la programació, una situació que no va millorar durant la Guerra Civil. El Romea va ser el primer teatre a obrir portes després del conflicte, el 19 de febrer del 1939, i ho va fer amb Amores y amoríos, de Serafín y Joaquín Álvarez Quintero.
Amb l’aixecament de la prohibició d’oferir teatre en català, el 1946, s’hi va recuperar el repertori tradicional –Pitarra, Guimerà, Rusiñol–, i el 1947, un altre empresari, Josep Maria López Llauder, hi va estrenar La fortuna de Sílvia, de Sagarra. Les temporades regulars en català no arribarien fins entrats els anys cinquanta, gràcies a l’empenta de gent com Carles Lloret, Esteve Polls o Joan Brillas, president de FESTA (Foment de l’Espectacle Selecte i Teatre Associació).
Ara bé, la persona que va restituir al Romea la popularitat perduda va ser Joan Capri, que a partir de 1957 va erigir-se en icona del teatre català. Amb Capri i els cicles de Teatre Llatí –comandats per Xavier Regàs–, el teatre va aixecar el vol, però a punt va estar d’estavellar-se quan, el 1962, el seu dèficit econòmic va amenaçar de transformar la sala en cinema. La generositat de cinc empresaris que, reunits sota la firma Romea SA, van liquidar el deute, va fer possible una nova etapa iniciada per Regàs i continuada (1963) per Pau Garsaball, que va convertir el Romea en referent del teatre independent: les estrenes de la Companyia Adrià Gual donen testimoni d’aquesta renovació, que va comptar també amb participació de grups internacionals com el Piccolo Teatro de Milà o el Living Theatre. Aquesta línia s’alternà amb una altra de més comercial als anys setanta.
La gosadia de Regàs i Garsaball va donar al Romea un segell de qualitat que ja no l’abandonaria: l’any vuitanta-un, el Departament de Cultura de la Generalitat va arrendar el teatre a Romea SA per fer-hi la seu del Centre Dramàtic de la Generalitat de Catalunya (CDG), antecedent directe del Teatre Nacional. Sota la direcció de Xavier Fàbregas, la nova etapa s’inaugurava el 4 de març amb La nit de Sant Joan de Dagoll Dagom, a què van seguir títols com El bufó, d’Albert Vidal, o Els Beatles contra els Rolling Stones, de Jordi Mesalles i Miquel Casamajor, un text que va patir una censura que va provocar la dimissió irrevocable de Fàbregas. Herman Bonnín va rellevar-lo en el càrrec, amb la intenció de crear un repertori nacional i universal a través de produccions pròpies, així com impulsar la creació contemporània i el retrobament amb les avantguardes.
El 1988 el CDG va tenir un nou director artístic, Domènec Reixach, que va disposar d’un segon teatre –el Poliorama– per desenvolupar la seva tasca fins que el 1998, amb la inauguració del Teatre Nacional de Catalunya, l’organisme va desaparèixer. El Romea, igual que la segona seu de l’extingit CDG, va privatitzar la seva gestió, que va passar a mans de Focus el 1999. Calixto Bieito (1999-2011), Julio Manrique (2011-2014), Borja Sitjà (2014-2017), Carles Canut (2017) i Josep Maria Pou (2019) han estat els directors artístics del teatre en aquesta etapa.