Xavier Romeu i Jover - (:unkn) unknown (My University, 2017)
Activista, dramaturg i narrador, és conegut per haver col·laborat en el Layret de M. A. Capmany i per un breu repertori antifranquista, un teatre en clau «d’emergència», segons Romeu, que signava Jover tot i dir-se Juvé. Als quinze anys ja escriu contes, tocats de foscor, però els destrueix, juntament amb un esbós de novel·la. Cursa Enginyeria, que abandona per Filosofia i Lletres (1964). El 1975, per influx de Jaume Vidal Alcover, es llicencia en Filologia Catalana a la seu tarragonina de la UB, on impartirà gramàtica històrica i fonologia. S’implicarà activament en la Universitat de Prada, on coordinarà l’àrea de llengua fins a la seva mort. Té unes primeres fites en narrativa: el conte «L’espirall» guanya el Vida Nova (1964); «L’intrús», el Condal (1965), i el recull Allò que és intocable, el Víctor Català dels Jocs Florals de Caracas (1966). Es prodiga com a traductor, com ara de la sèrie «James Bond» d’Aymà estant al servei militar a Cadis i Madrid. Allí s’inicia com a dramaturg amb Ànima endins (c. 1966), de ressonàncies simbolistes, que J. A. Codina estrena al Romea com a Ànimes de càntir (1969), amb força mala crítica. Romeu la rebutjarà, com també Natàlia (c. 1967), que qualifica de «drama rural enrevessadíssim».
Es fa un nom amb la peça breu Els mites de Bagot (premiada als Jocs Florals de Marsella del 1967), al·legoria sobre la falta de llibertats, molt representada per la sobrietat escènica. Però la seva obra més popular —prohibida una desena de vegades— és Ni de septentrió, ni de migdia…, versió lliure d’El cercle de guix, de Brecht, premiada a Cantonigròs (1968), amb què La Claca inicia el seu repertori de titelles. Romeu la reescriu el 1970 per a adults, que estrena El Camaleó. Participa en el món independent: entra al GTI de Nel·lo (1967-1968), on revisa la dicció de Les noces de Fígaro, tasca que també fa en muntatges de Codina (1967-69). Per al Cicle de Cavall Fort, adapta Alícia en terra de meravelles (1969). El curs 1969-1970 se’n va a estudiar dramatúrgia a Txèquia, on coneix les tesis del Cercle de Praga, que aplica a la seva obra filològica. Entre altres feines, impulsa les adaptacions de «Teatre-Joc d’equip», on versiona un conte d’Andersen (1970). D’aquesta època són un seguit d’obres no estrenades: la traducció de Les mans brutes de Sartre per al TEI de Banyoles, i, per a La Claca, una versió irreverent dels Pastorets (Assaig per a un concert) i Contarelles del meu barri. El text amb més acceptació crítica és Estat d’emergència, finalista del Ciutat de Sabadell 1971, que Moll li publica amb Els mites i Alícia (1972). Enllesteix el seu darrer original, Coloma, el 1973, en què també adapta La granja animal d’Orwell per al grup A-71, no estrenada per drets d’autor. A més, imparteix fonologia a Estudis Nous de Teatre, l’Institut del Teatre i l’Escola de l’Orfeó de Sants, per a la qual tradueix Les noces del llauner de J. M. Synge (1974). A Robrenyo hi publica la traducció d’Els gegants de la muntanya i de Bent (1982-83).
A mitjan anys setanta, es concentra en la filologia i la narrativa. Obté el Víctor Català 1975 amb una primera versió de La mort en punt, després de quedar-ne finalista el 1971. També prova la novel·la amb Ascendent Escorpió (1979), finalista de l’Estelrich 1974. Segons Jaume Fuster, en va deixar dues d’inèdites, una de les quals Alternativa zero. A més, escriu un conte amb Ofèlia Dracs a Deu pometes té el pomer (1980). Després de formar part del col·lectiu Trencavel (Canigó, 1974-1976), s’aboca a la militància independentista, que es concreta en l’entrada el 1978 al PSAN, per al qual, entre altres coses, dirigeix el seu òrgan, Lluita. L’activisme li estronca la creació: escriu un grapat d’articles polítics, una part dels quals recollits a Ascendent Catalunya (1987). Mor d’accident de trànsit el juliol del 1983, als quaranta-un anys, cosa que va evitar la maduració d’una carrera literària naixent. Va deixar inèdits un assaig inacabat sobre Rosa Luxemburg i, pel que fa al teatre, cinc originals, dues versions i dues traduccions, com també una gran part de la seva narrativa. Malauradament, el seu arxiu gairebé s’ha perdut. El 2013 es va celebrar el Simposi Xavier Romeu, amb ponències, entre altres, de Josep Guia i Maria Conca, que n'han elaborat una biografia (2018).
Concep el teatre com a revulsiu, que empra —com fa el seu «déu particular», Manuel de Pedrolo— l’absurd per subratllar les condicions d’una societat sense llibertat. Un cop aixecada la censura, opta per l’article per combatre idees i per la narrativa per exposar la seva visió del món. Tot i tesis ben nítides, el seu teatre evita solucions tranquil·litzadores. Per bé que socialista, no confia en la linealitat de Brecht, com es palesa en la versió farsesca d’El cercle de guix. La seva poètica, poc naturalista, també beu, tanmateix, del teatre èpic i de Beckett. Si bé s’inicia amb l’esquemàtica Ànima endins, més metafísica que no política, derivada tal volta de Camus i Julien Green, va guanyant ofici de la mà de J. A. Codina, que el confronta a l’escena. En aquest sentit, cal destacar l’Alícia com un brillant exercici lingüístic, tot i que la part dramàtica —amb un Carroll turmentat per les obligacions— no es desenrotlla prou. Romeu s’enfronta al crític més influent del moment, X. Fàbregas, cosa que fa que se’n ressenti la projecció. Això no evita que Estat d’emergència sigui una fita del teatre en clau per l’equilibri entre el propòsit i la solució dramàtica. Demostra el seu nivell com a escriptor amb la impostació del registre col·loquial, amb un to punxant, que complementa amb solucions antirealistes, com a Els mites i Estat… L’última obra, Coloma, inèdita, és diferent de la resta pel to elevat i per la profunditat psicològica. Contrasta, en el marc de la Guerra dels Segadors, dues visions del país i hi exposa, amb ressò de Sòfocles, el materialisme més cru. Confegida com a homenatge a L’ombra de l’escorpí de Capmany, la maduresa com a dramaturg s’hi revela amb una màquina tràgica que es despulla com un engany enginyós.
Keywords: Actor