Iago Pericot - (:unkn) unknown (My University, 2024)
Santiago Pericot i Canaleta, més conegut com a Iago Pericot, neix en el si d’una família de mestres. És el segon de quatre germans. La seva infantesa al Masnou durant la Guerra Civil i el franquisme marquen el seu caràcter i la seva actitud rebel i inconformista. Estudia i acaba Magisteri (1948) i es llicencia en Psicologia (1973); a l’Institut del Teatre es diploma en Art Dramàtic (1973). Treballa fent aparadors als magatzems SEPU de la Rambla, a Barcelona. Comença a dibuixar i a pintar de forma autodidacta i de seguida fa exposicions. Gràcies a una beca del govern britànic, estudia gravat a la Slade School of Fine Arts, a Londres, i s’hi gradua (1968). En les seves estades al Regne Unit s’interessa pel teatre. A través de Josep Anton Codina entra en contacte amb el teatre català i s’estrena com a escenògraf, sense experiència prèvia, a Balades del clam i la fam (1967), a la Cúpula del Coliseum. Col·labora amb l’Escola d’Art Dramàtic Adrià Gual (Guadaña al resucitado, 1969; Kux, my Lord!, 1970) i amb altres companyies del teatre independent català. Fa l’escenografia de Galatea (1972, Teatre Moratín), de Josep M. de Sagarra, amb direcció de Ricard Salvat, i de Berenàveu a les fosques (1973, Teatre Capsa), de Josep M. Benet i Jornet, amb direcció de Josep M. Segarra. És professor a l’escola de disseny Elisava (1968-1973), que dirigeix el seu germà Jordi, també pintor, i a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona (1970-1971, 1993-1995). El 1971 entra a fer de professor a l’Institut del Teatre que dirigeix Hermann Bonnín i s’encarrega de renovar la secció d’Escenografia juntament amb Fabià Puigserver. Entre el 1983 i 1992 és el cap del Departament d’Escenografia. Firma l’espai escènic de Mary d’Ous (1972) i Àlias Serrallonga (1974), d’Els Joglars. Amb l’actor Sergi Mateu funda la companyia Teatre Metropolità de Barcelona (1975-1985). Exerceix les funcions de director, escenògraf i dramaturg. Munten textos de Beckett (Beckett 2: L’última cinta. Acte sense paraules, 1976) i estrenen Rebel Delirium (1977) en el túnel de l’estació de metro de Sant Antoni. Després arriben Simfònic King Crimson (1980), a la Casa de la Caritat, Bent (1982), de Martin Sherman, al Teatre Regina, el cartell del qual genera polèmica i acaba a judici, i La bella i la bèstia (1984), un text de Jaume Melendres. Aquesta és l’última producció del Teatre Metropolità de Barcelona. Amb MozartNu (1986) el seu interès vira cap al moviment i la dansa. Dos ballarins i dues ballarines ballen despullats fragments de la Missa de la Coronació en do major de Mozart. Amb Joan Casas adapta El banquet (1990), de Plató. Les darreres produccions transiten entre la dansa, la performance i el teatre. La Venus de Willendorf (2010, Teatre Nacional de Catalunya) és un espectacle sobre la violència a partir de la Passió segons sant Mateu de Bach. La Guillotina (2014, Mercat de les Flors), amb Oriol Pla, és una performance en la qual el públic proposa guillotinar una sèrie de conceptes. Pericot no abandona mai la pintura, que compagina amb la tasca de creador escènic. La seva última producció teatral és Adam i Eva (2017, La Seca Espai Brossa), a partir de pintures de Durero. Mor el 9 d’agost de 2018, dies després d’una fatídica caiguda.
«Jo he tingut tres mons importants a la meva vida: educació, pintura i teatre.» Així es definia Iago Pericot, a qui també li agradaven les etiquetes «artista» i «teatrero». El principi de la seva creació artística va ser la llibertat. Polifacètic, autodidacte i trencador, va ser un dels renovadors de l’escena catalana a partir dels anys seixanta gràcies a les seves investigacions sobre l’espai escènic. Per evitar repetir-se va cercar constantment un nou llenguatge trencador i transgressor. Va col·laborar amb companyies i directors destacats del teatre independent aplicant les seves idees sobre les arts plàstiques a l’escenari. Les seves produccions incidien de manera crítica sobre temes sensibles i d’actualitat com ara l’homosexualitat (Rebel Delirium; Bent) o la violència contra les dones (La Venus de Willendorf). Creador incansable, va tenir una carrera artística de més de mig segle i va concebre espectacles, obres i accions fins als darrers dies de vida. Com a professor va renovar i modernitzar, introduït per Fabià Puigserver, l’ensenyament de l’Escenografia a l’Institut del Teatre i va ser mestre de professors com Joan Abellan o escenògrafs com Paco Azorín. Les seves pintures i gravats es van exposar arreu del món, com ara a les biennals internacionals de Bradford (1968), Tòquio (1970), São Paulo (1971) i Venècia (1972). L’any 2004 se li dedica una exposició al Palau de la Virreina, El joc i l’engany. Rep diversos premis i reconeixements, com el Premi Nacional d’Arts Escèniques (1990), la Medalla d’Or al Mèrit Artístic de l’Ajuntament de Barcelona (2000) i el Premi d’Honor Sebastià Guasch d’arts parateatrals (2015). Des del 2019, l’Espai Escènic de Ca n’Humet, al Masnou, porta el seu nom.
Keywords: Escenògraf, director d’escena, pintor, gravador