Ramon B. Ivars Amich - (:unkn) unknown (My University, 2020)
Ramon B. Ivars ha combinat sempre la seva extensa carrera en diferents àmbits (teatre, dansa, òpera, cinema, televisió...) com a director escènic, escenògraf i figurinista amb la carrera de professor d’escenografia a l’Institut del Teatre i professor invitat en diverses facultats de l’estranger.
Va entrar en el món del teatre des de molt petit per tradició familiar, ja que el seu oncle avi era l’autor Josep Amich «Amichatis» i dos cosins seus van treballar com a escenògrafs a Xile per a Margarida Xirgu.
A la Facultat de Ciències va començar a dirigir un grup de teatre. Es va adonar que volia estudiar teatre i es va matricular a l’Institut del Teatre, on va estudiar Escenografia entre el 1968 i el 1972.
El 1969 va participar en el III Festival Internacional de Teatre de Sitges amb l’escenografia de Los dones raros.
El 1973 va dissenyar l’escenografia i el vestuari d'El general desconocido i Timón de Atenas, entre d’altres, vinculat a grups de teatre independent. En aquesta època va començar a col·laborar amb els àmbits del cinema, l’òpera i el ballet.
Moltes de les seves creacions per a òpera i ballet es vinculen al Gran Teatre del Liceu. També ha treballat en òperes de ciutats com Berlin, Colonia, Duisburg, Düsseldorf, Buenos Aires, Hèlsinki, Leipzig, Madrid i Stuttgart.
L'any 1984 li van atorgar el Premi Nacional d'Escenografia de la Generalitat de Catalunya. El 1985 va col·laborar amb Peter Brook per al muntatge barceloní de Mahabaratha. El 1987 va guanyar com a director el premi al millor muntatge al Festival de Sitges per a El Fetitxista de Michel Tournier.
Va dissenyar el vestuari de la cerimònia inaugural dels Jocs Paralímpics de Barcelona del 1992. Ha estat comissari per al Pavelló d’Espanya a la Quadriennal d’Escenografia de Praga el 1997 i el 2011.
El 2018 va ser nomenat Membre d’Honor de l’Acadèmia de les Arts Escèniques d’Espanya.
Ramon B. Ivars pertany a una generació en la qual es va consolidar la renovació escenogràfica iniciada durant els anys seixanta. Els escenògrafs que més el van influenciar van ser Fabià Puigserver i Iago Pericot, quan va començar a estudiar escenografia a l’Institut del Teatre l’any 1968.
Ivars no s’enquadra ell mateix dintre de cap estil concret, ja que cada muntatge determina el tipus d’escenografia que es necessita. Entre les seves escenografies trobem elements realistes combinats amb formes esquemàtiques que es podrien enquadrar en el realisme poetitzat del qual va parlar Isidre Bravo, com ara l’escenografia de Peer Gynt (1982) en la qual «amb pocs elements de línia, volum i color crea espais inquiets i densos» (Bravo, 1986, p. 314). Altres escenografies són més abstractes, com ara El guant negre (1981) que, segons Isidre Bravo, és un engraellat que mostra les vísceres de la casa i connota la seva buidor. I també trobem moltes escenografies seves on els elements mòbils polivalents tenen un gran protagonisme, integrant de manera coherent personatges i espai en l’evolució dels conflictes, com ocorre a Batalla de reines (1985), on l’espai es torna «cada vegada més tortuós, a mesura que es complica la intriga, fins al despullament final» (Bravo, 1986, p.300).
Els elements articulats i mòbils són, per tant, un eix freqüent del seu treball encara que, segons va dir el mateix Ramon Ivars a una entrevista, el que ell ha procurat sempre als seus treballs no és pas la dinamització de l’espai, sinó l’esquematització. És a dir, «anar a buscar allò que és imprescindible, l’estructura bàsica de les coses» (Siquer i Vidal, 2006) i evitar els ornaments, tot allò que no demani la posada en escena.
Ivars ho resumeix així en l’entrevista: «Sí que és veritat que en alguns espectacles he utilitzat el recurs del dinamisme, dels canvis continus d'espais, però és perquè és necessari en aquella obra i en aquella dramatúrgia en concret. El que no faig mai, però, és imposar criteris derivats d'un estil particular. Jo faig el que em manen, i quan dic el que em manen vull dir el que em manen les circumstàncies, no les persones» (Siquer i Vidal, 2006).
Ramon Ivars ha definit el treball de l’escenògraf com un treball de comunicació: «En primer lloc és un treball de comunicació amb un equip, i en segon lloc, de comunicació amb els espectadors. L’escenògraf explica coses a altres persones, tradueix idees i textos al llenguatge visual. Però el que és primordial és la feina en equip per arribar a una cosa consolidada i compacta» (Siquer i Vidal, 2006). Tenir present aquesta idea, encara que pugui semblar una evidència, és fonamental perquè hi hagi coherència en el muntatge, cosa que no sempre succeeix. Ivars va resumir molt clarament l’objectiu que ha de tenir l’escenògraf quan fa una escenografia: «Moltes vegades veus espectacles que no saps què pensar de l’escenografia. Aleshores acostumo a fer-me una pregunta per poder mesurar la importància d'aquella solució escenogràfica, que és: què passaria si aquella escenografia no hi fos i n'hi hagués una altra? Ens trobem amb tres respostes possibles: que sigui indiferent perquè se n'hi podria posar una altra, que sigui imprescindible perquè no pots entendre l’obra sense aquella escenografia, o que realment pensis que seria molt millor que aquella escenografia no hi fos i n'hi hagués una altra. L’escenògraf ha de procurar realitzar sempre l’escenografia imprescindible» (Siquer i Vidal, 2006).