Josep Pous i Pagès - (:unkn) unknown (My University, 2017)
Escriptor i periodista.
Va néixer en el si d'una família de propietaris rurals residents a Avinyonet de Puigventós. Va iniciar estudis per esdevenir metge, com el seu pare, a Figueres i a Barcelona, però va abandonar-los per dedicar-se, primer, a la indústria i, més tard, a la literatura. Es va casar amb vint anys amb Mercè Gómez Illa i el desig de constituir una família el va fer tornar a Avinyonet de Puigventós per a dedicar-se a la propietat familiar. Van ser anys de meditació i de treball en els quals va perfilar la seva ideologia republicana i catalanista. L'any 1903 s'instal·la a Barcelona i va començar la col·laboració amb El Poble Català fins que la publicació va desaparèixer (1918), i a més va teixir lligams amb el periodisme polític. Va col·laborar a Catalunya Artística (1900) com a crític teatral, usant el pseudònim de Joseph Piula, i a la revista El Poble Català, en la qual signava amb els noms de Joan d'Avinyó i Pere Mas i Roure. Es va iniciar en l'activitat teatral amb l'estrena de Sol ixent (1902) i El mestre nou (1903) i l'any 1903 va publicar la seva primera novel·la, titulada Per la vida. El 1904 va publicar-ne una altra, Quan es fa nosa, i va estrenar l'obra L'endemà de bodes, rebuda amb fredor per la crítica. El 1905 va aparèixer el recull de narracions Empordaneses i la novel·la Revolta. El 1909 va ser detingut arran d'un article d'El Poble Català i va estar a la presó durant un mes; d'aquesta experiència en va sorgir la crònica De l'ergàstula. El 1914, gràcies a una subvenció municipal gestionada per Ignasi Iglésias, es va convertir en empresari teatral i va col·laborar amb Evarist Fàbregas (1917). És aleshores quan va estrenar la major part de les seves obres teatrals: Senyora àvia vol marit (1912), Sang blava (1914) i Rei i senyor (1918). El 1912 es va publicar La vida i la mort de Jordi Fraginals, la seva última i més important novel·la, obra d'una maduresa incontestable que entrellaça amb encert realisme i psicologisme, amb influències d'Àngel Guimerà i Santiago Rusiñol i considerada el més clar exemple de la plasmació de les teories individualistes del modernisme. Tot i això, va seguir amb la seva carrera de dramaturg, com a membre del Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans (1911-1913) i també amb obres com Damià Rocabruna, el bandoler (1917), Primera volada i Tardària (1921) o Maria Lluïsa i els seus pretendents (1928). El 1937 va publicar el recull d'articles i conferències Al marge de la revolució i de la guerra, en els quals reflecteix la seva actitud combativa i fidel a les seves idees d'home liberal. Durant els anys 1937-1938 va dirigir la Institució de les Lletres Catalanes i va ser president de l'Ateneu Barcelonès. Finalment l'any 1939 es va haver d'exiliar i, de Mèxic estant, va publicar De la pau i del combat (1948). Va tornar de l'exili l'any 1944, moment en què va fundar i presidir el Consell Nacional de la Democràcia Catalana. També va cultivar la traducció, amb els títols Els fracassats, de Henri-Renné Lenormand, publicada el 1928, i també El foc que es revifa malament (apareguda el 1929) i Martina (el 1938), ambdues de Jean-Jaques Bernard. Pòstumament van aparèixer els seus llibres Tota la saviesa d'aquest món (1961) i Pere Coromines i el seu temps (1969). Va morir el dia 15 de febrer del 1952. Està enterrat al cementiri del Poblenou de Barcelona. El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
Va passar d'una producció literària i periodística caracteritzada pel didactisme i la intenció moralitzadora a unes primeres obres de teatre (Sol ixent, 1902, i El mestre nou, 1903) de clara influència ibseniana, en les quals combina l'ús de formes costumistes de tradició vuitcentista amb la reflexió sobre els problemes ideològics i socials d'aquell moment. Les seves primeres obres teatrals són bàsicament de temàtica rural (per exemple L'endemà de bodes, 1904), tot i que la influència de l'empresari Josep Canals i l'evolució de les circumstàncies teatrals d'aquell moment el van fer evolucionar cap a l'alta comèdia burgesa i els ambients ciutadans. D'aquesta segona època destaquen les obres Flacs naixem, flacs vivim, Papallones i No tan sols de pa viu l'home (totes tres de 1919), Quan passava la tragèdia (1920), Tardania i Primera volada (1921) i Vivim a les palpentes (1930).
Keywords: Actor