Jordi Dauder i Guardiola - (:unkn) unknown (My University, 2020)
Fill del dramaturg Vicent Dauder, comença a interessar-se pel teatre després de l’estada del seu pare a la presó per les seves idees anticlericals i contràries al règim de Franco. Estudia Belles Arts a la Universitat de Barcelona a mitjan anys cinquanta i participa de manera activa en les mobilitzacions de l’època, com ara la vaga de tramvies del 1957. Després que en el transcurs de les protestes el detinguin, decideix exiliar-se a París fugint de la repressió franquista. A la Sorbona es llicencia en Història Contemporània i s’associa amb moviments d’esquerra; a més, té les seves primeres experiències com a actor fent de figurant en el món del cinema. Pren part en les manifestacions del maig del 1968. A principis dels anys setanta torna a Barcelona de manera clandestina. Treballa a la llibreria Leviatán, de filiació trotskista. De fet, en aquell moment les idees polítiques de Dauder s’alineaven amb les tesis de Lev Trotski. Des del local del carrer de Santa Anna entra en contacte amb part de la intel·lectualitat barcelonina progressista, com ara José Sanchis Sinisterra. A finals de la dècada dels setanta, el director i dramaturg valencià el convida a col·laborar amb el seu grup, Teatro Fronterizo. Debuta el 1982 amb El gran teatro natural de Oklahoma, una dramatúrgia de Sinisterra a partir de textos de Kafka, que s’estrena a la Sala Beckett. Comença a aparèixer en diverses produccions teatrals i treballa amb Ricard Salvat (Urfaust, de Goethe, 1983), Konrad Zschiedrich (Santa Joana dels Escorxadors, de Brecht, 1986), Calixto Bieito (Els enamorats, de Goldoni, 1990), Pierre Chabert (Compañía, de Beckett, 1990) o Núria Espert (Medea, Eurípides, 1992). El 1992 dirigeix al Teatre Tantarantana el seu primer espectacle, L’últim vals (Impromptu beckettià), a partir de textos de Beckett. És important remarcar el muntatge francès de Desig, de Benet i Jornet, en què va participar l’any 1997 i que es va estrenar a Perpinyà amb la direcció de Chabert. A partir del 2000 col·labora regularment amb la Compañía Nacional de Teatro Clásico i es trasllada a Madrid. En el món del cinema s’inicia amb Pont de Varsòvia (Pere Portabella, 1989) i Si te dicen que caí (Vicente Aranda, 1989); sobresurten les seves interpretacions a La teranyina (Antoni Verdaguer, 1990), Carícies (Ventura Pons, 1998), Azaña (Santiago San Miguel, 2008) i Camino (Javier Fresser, 2009). Però sens dubte, la popularitat de Dauder prové dels seus treballs a la televisió catalana i espanyola, entre les quals cal remarcar el personatge de Mateu Monsolís a Nissaga de poder (1996-1998), una producció de Televisió de Catalunya. Pel que fa al doblatge, posa veu a Gregory Peck, Rod Steiger, Nick Nolte i Richard Harris, entre altres actors. Mor de càncer a la clínica Ruber de Madrid el 16 de setembre de 2011.
El fet d’haver de viure quinze anys a l’exili i de tornar a Barcelona encara en la clandestinitat li impedeix desenvolupar la seva carrera d’actor de manera regular, de manera que no es professionalitza com a intèrpret fins que té cinquanta anys. Abans, però, ha treballat de llibreter i en el món editorial. Tot i això, Jordi Dauder du a terme una intensa carrera artística tant en teatre com en cinema i televisió en la qual excel·leix per la seva qualitat interpretativa. Compagina la interpretació amb el doblatge, la direcció, els recitals poètics, les lectures dramatitzades, la col·laboració en diverses revistes (sobretot, El Viejo Topo, Quimera, Coyoacán, Sin permiso), l’organització de festivals i una implicació activa i constant en diverses iniciatives culturals. A més, conrea la poesia (La nostra gent, Premi Miquel Martí i Pol, 1981), la narració breu, la traducció (El teatre de l’amant anglesa, Marguerite Duras, Samuel Beckett, Josep Maria Benet i Jornet, etc.) i el 1996 publica la seva única novel·la, El estupor.
Tal com ell mateix reconeix, la seva carrera està a mig camí de l’ofici d’actor i de l’agitació política. No es pot entendre la seva trajectòria sense tenir en compte la filiació al trotskisme i al republicanisme i l’enteresa ètica de la seva activitat professional. Des de França col·labora amb les xarxes de solidaritat del Front d'Alliberament Nacional algerià (FLN), cofunda el Partit Obrer Revolucionari Espanyol (PORE) i participa en la constitució de la Lliga Comunista Revolucionària (LCR). Dauder és un exemple de persona fidel als seus ideals i compromesa amb la lluita de totes aquelles causes que considerava justes. Els últims anys de vida és especialment actiu en les mobilitzacions contra la guerra d’Iraq  (2002-2003) i, més tard, en les protestes del moviment 15-M (2011). Rep diversos premis entre els quals destaquen el Goya a Millor actor de repartiment per Camino (2009) i el Gaudí d’Honor (2011), amb el qual l’Acadèmia del Cinema Català l’homenatja i reconeix la seva trajectòria. La Generalitat li atorga la Creu de Sant Jordi el 2008. Finalment, la Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya, que té lloc a Lleida, amb la qual va col·laborar de manera regular, decideix instituir l’any 2011 el Premi Jordi Dauder a la creativitat en el cinema català.
Premis
1991. Premi Sant Jordi al Millor actor espanyol per Pont de Varsòvia i La teranyina.
1998. Premi Butaca al Millor actor català de cinema per Carícies.
2008. Creu de Sant Jordi.
2009. Premi de la Unión de Actores y Actrices a Millor actor secundari de cinema per Camino.
2009. Premi especial de la Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya.
2009. Premi Gaudí a la Millor interpretació masculina principal per Azaña.
2009. Premi Goya al Millor actor de repartiment per Camino.
2011. Premi Gaudí d’Honor.
Keywords: Actor i activista polític