José Sanchis Sinisterra - (:unkn) unknown (My University, 2017)
Llicenciat en filosofia i lletres, comença conjugant docència, formació i escriptura teatral amb direcció escènica al teatre universitari de la Facultat de Filologia de València. Director del Teatro Español Universitario (TEU) el 1958, funda després l'Aula de Teatre, que codirigirà entre el 1960 i el 1966, i el Grupo de Estudios Dramáticos, que va dirigir des del 1960. Amb aquest últim posarà en escena autors clàssics i contemporanis i també el seu primer text, Midas. A més, va ser un dels impulsors de l'Asociación Independiente de Teatros Experimentales. Entre el 1967 i el 1971 exerceix de catedràtic de literatura espanyola en un institut de Terol, i aleshores la seva activitat teatral es concentra en la creació col·lectiva amb adolescents i en l'escriptura. Rep el premi Carlos Arniches el 1969 amb Tú, no importa quién, estrenada un any després. La resta del que escriu en aqueix periode, d'una empremta brechtiana un xic heterodoxa, roman inèdit.
El 1971 ingressa com a professor a l'Institut del Teatre de Barcelona i forma part de l'Assemblea d'Actors i Directors de Barcelona, que organitza el primer Festival Grec (1976) i amb què estrena La Edad Media va a empezar, dins de l'espectacle col·lectiu Crack. Després de l'escissió de l'Assemblea funda El Teatro Fronterizo el 1977, que tindrà com a seu la Sala Beckett a partir del 1989, sala que dirigirà fins al 1997. En aqueix temps també serà docent a la Universitat Autònoma de Barcelona, s'encarregarà de la direcció del Festival Iberoamericano de Teatro de Cádiz (1993) i rebrà el Premio Nacional de Teatro del Ministeri de Cultura (1990).
El Teatro Fronterizo neix com a taller d'investigació i creació dramatúrgica; per tant, treballarà la teoria teatral i la pràctica escènica alhora. Aquesta teorització gira al voltant del concepte fronterer que impregna tots els elements dramàtics i escènics de les seves creacions. Inicialment, dins d'una línia encara brechtiana, s'exploren els processos d'articulació entre la narració oral i la representació escènica (La leyenda de Gilgamesh i Historias de tiempos revueltos). Després, s'investiga l'aplicació de tècniques transgressores de la narrativitat del segle XX presents en autors com Joyce (La noche de Molly Bloom), Kafka (El gran teatro natural de Oklahoma), Sábato (Informe sobre ciegos), Melville (Moby Dick i Bartleby, l'escrivent) o Beckett (Primer amor i Mercier y Camier). Totes aquestes peces són dramatúrgies de textos narratius a la cerca d'una nova teatralitat que en qüestione la convencional, posant en crisi elements com la faula o la causalitat.
Amb El Fronterizo també es revisa la tradició teatral pròpia; concretament, la més marginal del segle d'or. En aquest cas es fa ús de la intertextualitat amb materials de diferent procedència, com cròniques i documents, que es cohesionen amb la dramatúrgia. Són obres amb què s'examinen igualment aspectes com la metateatralitat, per exemple Ñaque o de pijos y actores o el teatre històric de la Trilogia americana (1977-1991), de què El Fronterizo estrenarà El retablo de Eldorado i Crímenes y locuras del traidor Lope de Aguirre. Sanchis Sinisterra rebrà els encàrrecs de José Luis Gómez d'adaptar obres de Calderón de la Barca: La vida es sueño i Ay, Ábsalon. Precisament, Gómez posarà en escena el que es convertirà en el gran èxit de l'autor valencià, ¡Ay, Carmela!, en què trobem de nou intertextualitat, metateatre i, fins i tot, un ús del fantàstic. El personatges són dos intèrprets marginals com a Ñaque, però en un context més concret, la Guerra Civil espanyola. Les tensions entre l'individu i l'art amb el poder o la necessitat de no oblidar fets crucials de la història són qüestions sobre les quals Sanchis Sinisterra reflexiona en aquesta peça, i també al Tríptic de la Utopia (1987-1995), format per Els figurants, El cerco de Leningrado i Marsal Marsal. Només la darrera serà produïda per El Fronterizo, i va ser el seu darrer espectacle. Es tracta de textos que s'acosten a qüestions com la resistència o la possibilitat de la revolució, que plantegen els grans temes històrics des d'una perspectiva humil en el context historic de la fi de les ideologies.
En l'etapa de la Sala Beckett (1989-1997) Sanchis Sinisterra delega la majoria de les direccions escèniques de les creacions d'El Fronterizo i es concentra, sobretot, en l'escriptura i la teorització teatral. Després del seu viatge a l'Amèrica Llatina a meitat dels vuitanta, es dedica cada vegada més a impartir seminaris i laboratoris teatrals. Totes aquestes iniciatives, més la programació regular a la sala de nous autors catalans, farà de la Beckett l'epicentre de l'emergent dramatúrgia catalana dels noranta. Aquesta sala i la seva revista, (Pausa), es converteixen en importants divulgadors dels treballs d'investigació d'El Fronterizo, però també d'altres dramatúrgies nacionals i internacionals. Les obres que escriu i estrena Sanchis Sinisterra, aleshores, responen als seminaris fets sobre Beckett i el minimalisme: Pervertimento (y otros gestos para nada) o Tres tristes tigres. Són títols que amaguen un conjunt de peces breus que connecten amb el que el mateix autor anomena dramatúrgia de la sostracció, que afecta als diversos elements dramàtics i escènics de manera més o menys radical: reducció del dispositiu espectacular, acció dramàtica al grau zero, àmbits buits i neutres, etc. Un procés de sostracció de la teatralitat convencional en què la paraula és la que es mostra més resistent i que té com a resultat propostes enigmàtiques que exigeixen una recepció activa de l'espectador. En la segona meitat dels noranta, Sanchis Sinisterra s'interessa també per aplicar al teatre discursos científics procedents de la física quàntica, la teoria general de sistemes, la teoria del caos, la geometria fractal o la teoria de catàstrofes. Un primer exemple d'això serà Perdida en los Apalaches, una comèdia estructurada a partir d'anomalies en l'espai-temps.
El 1997 Sanchis Sinisterra deixa Barcelona i se'n va a Madrid, tancant així quasi una dècada com a director artístic de la Sala Beckett i vint anys d'El Fronterizo. Amb el canvi de segle rebrà nous premis: el Premi d'Honor de l'Institut del Teatre (1998) i tres premis Max al millor autor teatral per ¡Ay, Carmela! (1999), El lector por horas (2000) i El cerco de Leningrado (2005). El 2004 arriba el Premio Nacional de Literatura Dramática del Ministeri de Cultura per Terror y miseria en el primer franquismo. A més, tornarà a gestionar un teatre, el Teatro Metastasio de la Toscana (2005-2006).
En tot aquest temps continua escrivint i desenvolupant l'interés per la ciència aplicada al teatre, que el portarà a explorar una teatralitat de la fragmentació. Un primer resultat serà Textículos, vint-i-un peces enteses com a fragments d'obres perdudes. La idea de la peça incompleta i discontínua, també influïda pels estilemes pinterians, apareix a la Trilogia de les Arts (1999-2005): dedicada a la literatura, El lector por horas; al cinema, La raya en el pelo de William Holden, i a la música, Misiles melódicos. El lector por horas mostra una fragmentació intertextual guiada, aquesta vegada, per la renúncia a l'omnisciència autoral i per la recerca d'una poètica translúcida inspirada en l'estètica de la recepció. En La raya del pelo de William Holden, l'autor torna a revisar la metateatralitat i les tensions entre la realitat i la ficció. I en Misiles melódicos trobem de nou una reflexió política, en concret sobre el comerç d'armes, en què es barreja el musical i la comèdia reprenent Brecht com a referent. De fet, tot al llarg de la primera dècada del 2000 s'aprecia en l'obra de Sanchis Sinisterra una aproximació a qüestions socials d'actualitat, acostament que inaugura amb la coordinació de la peça col·lectiva La cruzada de los niños de la calle.
En aquest període pugen a escena obres anteriors inèdites, com Valeria y los pájaros, o dramatúrgies de textos narratius d'un altre referent important de l'autor, Cortázar: Cartas de la Maga al bebé Rocamadour o Cronopios rotos. Fins i tot es recuperen peces dels començaments d'El Fronterizo, com Terror y miseria en el primer franquismo. Paral·lelament, Sanchis Sinisterra adapta clàssics com Electra o Bartolomé Encadenado; fa revisions de l'obra de Shakespeare com Un pequeño cuento de invierno, Próspero sueña Julieta o Sueños y visiones del rey Ricardo III, i deconstrueix Txèkhov en clau beckettiana a Éramos tres hermanas. Les peces més recents tracten temes referits a la memòria i al funcionament de la ment que, d'alguna manera, apropen l'autor a interessar-se per la neurociència: Flechas del ángel del olvido, La máquina de abrazar, Sangre Lunar o Enemigo interior. En una línia més explícitament social trobem textos sobre la problemàtica laboral —Vagas noticias de Klamm— o sobre les relacions entre el poder i la cultura —Vitalicios o El artista del sueño. El 2010 funda el Nuevo Teatro Fronterizo en un local del barri de Lavapiés de Madrid, La Corsetería. Allà reprèn alguns dels objectius de la Beckett, com el suport a les noves dramatúrgies i la investigació teatral interdisciplinària; hi defensarà, sobretot, el propòsit que el teatre recuperi la connexió amb el teixit social. El 2012 aquest projecte va rebre el premi Max de la crítica.
Sanchis Sinisterra ha elaborat un corpus teatral sistemàtic, demostrant una coherència continuada entre els seus plantejaments teòrics i la seva pràctica teatral. Ha desenvolupat una teorització dramatúrgica poc habitual entre els autors de la seva generació, molt valuosa per la influència que ha exercit i els debats que ha generat. La recerca formal d'una nova teatralitat en els seus treballs ha proporcionat noves perspectives per abordar temes socials, històrics, polítics i artístics que afecten la condició humana. Amb la seva tasca pedagògica, ha estat un agitador clau de les noves dramatúrgies, sobretot de la catalana, així com impulsor i gestor de projectes com la Sala Beckett o El Nuevo Teatro Fronterizo, en què, a més, ha bastit ponts amb altres realitats teatrals de la resta del món, especialment la llatinoamericana.
Keywords: Director, dramaturg, estudiós