Alfred Badia i Gabarró - (:unkn) unknown (My University, 2021)
Alfred Badia i Gabarró neix a Barcelona el 1912. Estudia comerç als Jesuïtes de Casp; als quinze anys obté el títol de gerent comercial i comença a treballar a l’agència de borsa i canvi. El 1931 segueix a l’Institut Jaume Balmes un curs d’accés la Universitat; a partir d’aquest moment, comença a interessar-se per la filosofia, descobreix la poesia i es compromet políticament amb el moviment catalanista.
El 1937 Badia segueix a la Universitat de Barcelona un curs sobre gramàtica normativa del català impartit per Pompeu Fabra. El mateix any obté el títol de practicant de medicina, fet que li permet participar en els equips sanitaris del front d’Aragó. El 1938 s’exilia a França i és internat al Camp d’Argelers, on cau malalt de febre tifoide. Després de superar la malaltia, entre finals del 1939 i el 1940 torna a Barcelona i continua treballant com a gerent comercial. El 1948 es llicencia en Filosofia i Lletres per la Universitat de Barcelona, comença a treballar als Jesuïtes del carrer de Casp i es dedica a l’escriptura i a la traducció.
La seva producció teatral s’inicia a la dècada dels anys cinquanta amb les obres La sirena i el matí, de la primera meitat dels anys cinquanta, i El conjur, de la segona, ambdues inèdites.
El 1961 rep el premi bianual Joan Santmaria per Calpúrnia, una comèdia-ballet àcida que, des d’una perspectiva irònica, explora la naturalesa humana a través de l’element cibernètic. Reprenent el mite de Pigmalió amb un regust autodestructiu, planteja els problemes ètics i metafísics que implica la creació de vida artificial i mostra com afloren les inquietuds latents de l’home, en una recerca —profundament ingènua i amb evidents tocs de patetisme— de la dona ideal. Publicada al sisè volum de «Quaderns de Teatre A.D.B.» (Joaquim Horta Editor), s’estrena el 28 de febrer del 1962 al Palau de la Música Catalana. El muntatge, a càrrec de l’Agrupació Dramàtica de Barcelona, és dirigit per Jordi Sarsanedas i protagonitzat per Núria Picas, amb la participació de Rafael Vidal Folch, Frederic Roda i Núria Feliu.
El 1962 rep el Premi Ignasi Iglésias en el marc dels Jocs Florals de l’exili a Xile per l’obra El penúltim silenci, una peça inèdita que no s’ha conservat. Vers la segona meitat dels anys seixanta escriu Divisió d’incendi, un impromptu inèdit en un acte que  s’inscriu dins del corrent del teatre de l’absurd.
El 1971 publica Una croada, una faula política amb alguns tocs propis del teatre de l’absurd situada al segle XIII que té com a protagonista Pere I d’Aragó, que defensa dels seus vassalls albigesos contra la croada de Simó de Montfort. L’obra és publicada a la col·lecció de teatre el Galliner, d’Edicions 62.
El 1971, un jurat format per Xavier Fàbregas, Joan de Sagarra, Frederic Roda, Martí Farreras i Joan Anton Benach el guardona amb el Premi Josep Maria de Sagarra per Crònica desballestada, tragèdia grotesca en dues jornades, una peça en diverses escenes enquadrades en diversos temps i espais a l’estil d’Our town —tal com indica el mateix autor en les didascàlies—; transcorre en un país pretesament imaginari, però de trets ineludiblement recognoscibles. El primer acte o la primera jornada s’esdevé durant els anys trenta i quaranta, i el segon, als seixanta. L’obra es publica el 1977 a l’Editorial Milà. El 1973 guanya el premi «Cap gros» de Mataró per l’obra Cargol treu bava; tanmateix, malgrat el compromís de publicació del guardó, l’obra resta inèdita.
A part de la seva tasca com a dramaturg, Badia és autor de diversos reculls poètics —entre els quals destaquen Urgències (1968), Atzucac (1970), Presó de cendra (1976) i Adés era l'alba (1990)—, així com d’algunes produccions narratives i assagístiques. També va exercir de traductor; les seves versions de poesia trobadoresca del segle XII, Les Trobairitz. Poetes occitanes del segle XII van ser utilitzades per Dolors Vilarasau per al seu muntatge Domna, un espectacle de música i dansa estrenat a Sant Cugat.
En l’àmbit docent, va ser professor de llengua catalana a la Universitat Autònoma des de 1970. Després de la seva jubilació, el 1977, es va dedicar intensament a la correcció de textos. El 1985 va publicar una edició comentada i prologada de les peces Antígona i Fedra, de Salvador Espriu. El 1993 va ser guardonat amb la Creu de Sant Jordi. Alfred Badia va morir a Barcelona el 24 de març de 1994.
Badia cultiva un teatre de tall filosòfic a l’entorn de l’exploració de la naturalesa humana en situacions i registres diversos —que van des del drama històric a la comèdia cibernètica— i que palesa l’absurditat de l’autoengany a què l’home se sotmet constantment. En les seves obres, Badia explora algunes qüestions ètiques i metafísiques a través de la paràbola. Malgrat la diversitat de la seva obra, tota la seva producció dramàtica gira entorn d’un eix central: la  voluntat de comprensió i anàlisi crítica del present.
Keywords: Autor dramàtic, professor, traductor, assagista i poeta